![המחרוזת by dvir nagar - Illustrated by גי דה מופסאן - Ourboox.com המחרוזת by dvir nagar - Illustrated by גי דה מופסאן - Ourboox.com](https://ourboox-media-prod.s3.eu-west-1.amazonaws.com/wp-content/uploads/2017/12/03185301/t67tr67t78-500x375.jpg)
גי דה מופאסאן נולד ב 5 באוגוסט 1850 וגדל בעיירה אטרטה בנורמנדי בצרפת.
ב – 1870 מופסאן התגייס לצבא הצרפתי ולאחר שחרורו נסע לפריז ושם עבד כפקיד במינסטריון הצי.
שהיה קטן אמו נאלצה לסכן את חייה כדי לקבל הפרדה משפטית מאביו ומהעדרו של אביו אמו הפכה לדמות המשפיעה ביותר החייו, אמו הייתה מוכרת היטב ואהבה ספרות קלאסית, בחטיבת הביניים אמו התעקשה שיכיר את גוסטב פלובר שהיה סופר צרפתי מוכר ושם הוכיח שהוא חכם ונשלח לתיאטראות.
גי דה מופסאן היה כותב סיפורים קצרים רבים ולאחר שהם התפרסמו התפטר מעבודתו והחליט להקדיש את חייו לכתיבה בה הצטיין.
ספריו תורגמו לשפות רבות ופופולריים גם בימינו, סיפוריו מתאפיינים באיפוק ובאובייקטיביות והוא מופיע בהם כמשקיף מן הצד ואינו מביע עמדה כלפי גיבוריו.
מופאסאן הצליח להציג בסיפוריו הקצרים “מקסימום של חיים במינימום היקף”.
למופסאן סיפורים רבים מוכרים- כדור של שומן, אשר זכתה להצלחה מיידית העלמה פיפי בית טליה ורבים נוספים, מופאסאן נפטר בגיל 42 בשנת 1893 ונקבר בפריז.
מקורות: ויקיפדיה ועם עובד.
![המחרוזת by dvir nagar - Illustrated by גי דה מופסאן - Ourboox.com](https://ourboox-media-prod.s3.eu-west-1.amazonaws.com/wp-content/uploads/2017/12/02171639/200px-Maupassant_2.jpg)
היא היתה אחת מאותן הנערות היפות והחינניות שנולדה, כמו בטעותו של הגורל, למשפחת עובדים. לא היו לה לא נדוניה, לא סיכויים ולא דרך להיות נודעת, מובנת,אהובה ונישאת לאיש בעל נכסים ועמדה, והפקירה עצמה לנישואים עם פקיד קטן מן המיניסטריון לחינוך.
טעמה פשוט היה, מאחר שמעולם לא הסכינה לטעם טוב ממנו. ואולם אומללה הייתה, כאילו היו נישואיה פחותים מערכה; מפני שנשים אין להן עמדה ולא כוח: יופיין, הדרן וחינניותן הם שתופסים את מקום המעמד והמשפחה. עדינותן הטבעית, חוש חנן האינסטינקטיבי וזריזות שכלן הם-הם סימני המעמד שלהן, המשווים את נערת הרחוב עם הגבירה הכבודה ביותר.
היא נישאה וסבלה ללא-קץ, כיוון שראתה עצמה כאילו נולדה לכל התענוגות והמותרות. סבלה מעניותו של ביתה, מקירותיו הדלים, מכיסאותיו הבלואים ומווילונותיו המכוערים. כל אלה הדברים, שנשים אחרות בנות מעמדה לא היו חשות בהם כלל, הציקו לה ועלבו בה. מראה של הנערה הברטונית, שבאה לעשות את העבודה בביתה הקטן, עורר בה חרטה מכאיבת-לב וחלומות שלא יתגשמו לעולם.
היא ראתה בדמיונה חדרי אורחים שקטים, מקושטים מרבדים כבדים, מזרחיים, ומוארים בלפידים בנברשות-ברונזה נהדרות, כששני משרתים גבוהי-קומה במכנסיים צרים מנמנמים בתוך כורסאות רחבות לחומה של אח מבוערת. היא חזתה חדרי-סלון רחבי-ידיים רפודים משי עתיק ומרוהטים רהיטים נפלאים ומעשי-אמנות יקרי-מציאות; ועוד ראתה חדרים קטנים, נחמדים, נותני ריח-בושם, שנוצרו רק למסיבות של ידידים מקורבים; וגברים מפורסמים, מצליחים, שביקורם באלה החדרים מעורר את קנאתן של כל הנשים האחרות.
וכשיושבת הייתה לארוחת הערב ליד השולחן העגול, המכוסה מפה בת שלושה ימים, אל מול בעלה, שהסיר את המכסה מעל לקדירת-המרק וקרא בהתפעלות: “הה, נזיד שוטלנדי! אין טוב ממנו!” ראתה בדמיונה מאכלים עדינים, כלי-כסף נוצצים ושטיחים מצוירים בגיבורים מימים עברו ובציפורים נפלאות ביערות-אגדה; חזתה בדמיונה מאכלים עדינים מוגשים בצלחות נהדרות ולחשן של מלות-נימוסים, שמאזינים להן בחיוך רפה, אגב התעסקות בבשר הוורוד של דג-האלתית או בכנף של עוף עם אספרגוס.
![המחרוזת by dvir nagar - Illustrated by גי דה מופסאן - Ourboox.com](https://ourboox-media-prod.s3.eu-west-1.amazonaws.com/wp-content/uploads/2017/12/16175856/IMG_0046_as_Smart_Object-1-1.jpg)
לא היו לה לא מלבושים,לא תכשיטים, ולא כלום. ואת אלה אהבה יותר מכול; חשה עצמה כאילו למענם נוצרה. תאבה הייתה כל-כך לקסום, לצודד ולהיות חיננית ומושכת.
הייתה לה ידידה עשירה, חברת בית-ספר ישנה, וממאנת הייתה לבקר בביתה, מפני שבשובה הרבתה לסבול כל-כך. לאחר ביקורים אלה הייתה בוכה ימים תמימים מצער, מחרטה, מייאוש וייסורי-נפש.
ערב אחד חזר בעלה חוגג הביתה, ובידו מעטפה גדולה.
“הנה משהו בשבילך” אמר
קרעה במהירות את נייר המעטפה והוציאה מתוכה כרטיס מודפס, ועליו כתוב: “מיניסטר החינוך והגברת רמפונו מתכבדים להזמין בזה את האדון והגברת ליזל לבית המיניסטריון ביום השני בערב, שמונה- עשר בינואר”.
במקום לשמוח, כפי שמקווה היה בעלה, זרקה את ההזמנה בשאט-נפש אל השולחן ומלמלה:
“וכי מה רוצה אתה שאעשה בה?”
![המחרוזת by dvir nagar - Illustrated by גי דה מופסאן - Ourboox.com](https://ourboox-media-prod.s3.eu-west-1.amazonaws.com/wp-content/uploads/2017/12/03185635/Mathilde565B.jpg)
“אבל, יקירתי, חשבתי שתשמחי עליה. לעולם אין את באה בין הבריות. והנה הזדמנות נפלאה. בקושי רב השגתי הזמנה זו. הכול רצו בהזמנות הן חולקו בהקפדה רבה, ורק אחדות מהן נמסרו לפקידים. תראי שם את כל האנשים החשובים: באמת חשובים”.
היא נתבוננה בו בעיניים זועפות ואמרה חסרת-סבלנות:
“ומה, חושב אתה, עלי ללבוש לכבודה של הזדמנות זו?”
“אה… את השמלה שבה את הולכת לתיאטרון. היא יפה מאוד בעיניי…” והפסיק בדיבורו, נדכא ונבוך למראה אשתו שהחלה לבכות. שתי דמעות גדולות זלגו לאיטן מזוויות עיניה אל זוויות פיה.
“מה לך? מה לך?” שאל מבוהל.
ורק במאמץ רב נתגברה על בכייה והשיבה בקול שקט, כשהיא מוחה את לחייה: “לא כלום. אין לי שמלה, ולכן לא אוכל ללכת לנשף. תן את ההזמנה לאחד מידידיך במשרד, שאשתו תוכל להיראות נאה יותר בלבושה ממני”.
לבו נשבר בקרבו.
“שמעי-נא, מתילדה”, אמר, “מה מחירה של שמלה מתאימה, שתוכלי להשתמש בה גם בהזדמנויות אחרות; משהו רגיל ביותר?”
הרהרה בנפשה כמה רגעים, מחשבת מחירים ומבקשת לידע איזה סכום יכולה היא לנקוב, בלי שתגרום למיאון גמור ולהתפרצות חרדה מלבו של הפקידון הזעיר.
לבסוף ענתה בפקפוק-מה:
“איני יודעת בדיוק, אבל חושבת אני שאוכל לעשות לי שמלה בארבע מאות פרנקים”.
פניו החווירו קמעה, כיוון שסכום זה היה כסכום שחסך לקניית רובה. היה בדעתו לצאת לציד בקיץ הבא בבקעת-ננטר בחברת ידידים, שיוצאים היו לשם לציד- ציפורים בכל ראשון בשבת.
ואף-על-פי-כן אמר: ” טוב, אתן לך ארבע מאות פרנקים, אבל קני לך בכסף זה שמלה יפה באמת”.
יום הנשף הלך ונתקרב, והגברת ליזל מדוכאת הייתה, עצבנית ומודאגת. על-כל-פנים הייתה שמלתה מוכנה עמה. ערב אחד אמר לה בעלה:
“מה לך? את מוזרה בשלושת הימים האחרונים”.
“אני אומללה מאוד על שאין לי שום תכשיט לענוד עם שמלתי”, השיבה, “איראה אפסית כל-כך בלי כל קישוט לשמלה, כמעט מוטב לי לא ללכת כלל לנשף”.
“ענדי פרחים”, ענה, “הם יפים מאוד בעונה זו. בעשרה פרנקים תוכלי להשיג שתיים-שלוש שושנים נהדרות”.
דבריו לא נתקבלו על לבה.
“לא. אין נורא מלהיראות ענייה בין נשים עשירות”.
“איזו פתיה את!” קרא בעלה, “לכי אל הגברת פורסטייר ובקשי ממנה, שתשאיל לך איזה תכשיט. הן חברות אתן!”.
היא פרצה בשמחה: “כן, אתה צודק. כיצד לא עלה דבר זה על דעתי?”
למחרת הלכה לבקר את ידידתה וסחה לה את צרתה.
הגברת פורסטייר ניגשה אל שולחן הטואלטה שלה, נטלה תיבה גדולה, הביאה אותה לפני הגברת ליזל, פתחה אותה ואמרה: “בחרי לך, יקירתי”.
תחילה ראתה כמה צמידים, אחר מחרוזת של פנינים, ואחר צלב ונציאני עשוי זהב ואבנים יקרות, מעשה חושב. עמדה ובחנה את יפי העדיים למול הראי, מהססת ואינה יודעת אם להשאירם עליה או להחזירם לתיבה.
![המחרוזת by dvir nagar - Illustrated by גי דה מופסאן - Ourboox.com](https://ourboox-media-prod.s3.eu-west-1.amazonaws.com/wp-content/uploads/2017/12/16180207/japanese_6_mm_string.jpg)
היא חזרה ושאלה: “אין לך משהו אחר?”
“כן, חפשי את בעצמך. אינני יודעת מה ימצא חן בעינייך יותר”.
לפתע גילתה בתוך תיבת-קטיפה שחורה מחרוזת יהלומים נהדרה. לבה התחיל פועם בחוזקה. ידיה הרעידו כשנטלה את המחרוזת, הידקה אותה מסביב לצווארון שמלתה הגבוה ועמדה, תפוסת התפעלות ממראה עצמה.
אחר, בהיסוס, שאלה נדכאת: “התוכלי להשאיל לי את זו? רק את זו ותו לא?”
“כן, כמובן”
התנפלה על צוואר רעותה, חיבקה לה בכל לב והלכה עם מטמונה היקר.
הגיע יום הנשף. הגברת ליזל נעטרה בהצלחה. הייתה היפה שבנשות-הנשף, הדורה, חיננית, מחייכת ורוויה אושר. כל הגברים נתבוננו בה, שאלו לשמה וביקשו להציגם לפניה. כל מזכירי המדינה ביקשו לרקוד עמה ולס. המיניסטר עצמו הרגיש בה.
והיא רקדה בשיגעון, באקסטזה; שתתה בעונג, בלא הרהור כלשהו, בניצחון יופייה, בגאות הצלחתה בתוך ענן של אושר, שריחפה בו מן ההערצה הכללית והתשוקה שעוררה אליה ומשלמות הניצחון, שיקר כל-כך ללב האישה בה.
![המחרוזת by dvir nagar - Illustrated by גי דה מופסאן - Ourboox.com](https://ourboox-media-prod.s3.eu-west-1.amazonaws.com/wp-content/uploads/2017/12/03185749/mathilde565a3.png)
היא עזבה את הנשף בסמוך לשעה הרביעית בבוקר. משעת חצות ואילך נתנמנם לו בעלה בחדר קטן, עזוב, בחברתם של שלושה גברים אחרים, שנשותיהם נתענגו על הנשף.
הוא הטיל על כתפיה את המעיל, שהביאו עמם לשם חזרה הביתה – מעיל פשוט, יום-יומי, שדלותו נתנפצה אל מול יופייה של שמלת הנשף. היא נפגעה מכך ומבקשת הייתה למהר ולצאת, שלא תרגשנה בה שאר הנשים הענודות פרוות יקרות. ליזל עיכב בעדה. “המתיני רגע, תצטנני בחוץ. אלך ואביא מרכבה”.
אבל לא שמעה בקולו ומיהרה וירדה במדרגות. כשעמדו ברחוב, לא יכלו למצוא מרכבה להסיעם הביתה. החלו מחפשים וקוראים לעומת העגלונים, שחלפו על-פניהם.
פסעו לעומת הסינה נואשים ומרעידים. לבסוף מצאו על המזח אחת מאותן העגלות הישנות, שניתן לראותן רק בפריס עם רדת הלילה, כאילו בושות היו בדלותן לאור היום.
העגלה הביאה אותם לפתח ביתם שברי-דה-מרטיר, ובשקט נדכא עלו במדרגות המובילות לדירתם. בשבילה היה זה הסוף. ו
אשר אליו, מהרהר היה שעליו להיות בשעה העשירית בבוקר במשרדו.
פשטה מעליה את המעיל, שכיסה את כתפיה כדי לחזות עצמה בכל הדרה לפני הראי. לפתע פצחה בקריאה: המחרוזת לא הייתה עוד על צווארה!
“מה לך?” שאל כשהוא לבוש עוד רק למחצה.
היא נפנתה אליו בייאוש נורא.
“אין…אין…אין לי עוד המחרוזת של הגברת פורסטייר…”
“מה?!לא יתכן!”
הם חיפשו בקיפולי השמלה, בקיפולי המעיל, בכיסים, בכול –ולא נמצאה להם.
“כלום בטוחה את שהייתה על צווארך כשעזבנו את הנשף?”
“כן, נגעתי בה בידי במסדרון של המיניסטריון”.
“אבל אילו איבדת אותה ברחוב, היינו שומעים כשנפלה”.
“כן, ייתכן… הזוכר אתה את מספר העגלה?”
“לא, ואת?”
“לא”.
![המחרוזת by dvir nagar - Illustrated by גי דה מופסאן - Ourboox.com](https://ourboox-media-prod.s3.eu-west-1.amazonaws.com/wp-content/uploads/2017/12/03191330/horse-and-carrige.png)
הביטו המומים זה בפני זו. לבסוף חזר ליזל ולבש את בגדיו.
“אחזור בדרך שבאנו”,אמר, “אולי אמצע אותה”.
הוא יצא, והיא נשארה עומדת בתלבושת הערב, כשאין בה כוח לעלות על מיטתה; אחר ישבה בתוך כורסה בלא יכולת או רצון לחשוב.
בסמוך לשעה השביעית חזר. הוא לא מצא דבר.
הלך לתחנת המשטרה, למערכות העיתונים להציע פרס, לחברות העגלונים, לכל מקום שנצנוץ של תקווה זרח ממנו.
יום תמים המתינה באותו מצב של ייאוש לנוכח האסון שבא עליה. עם לילה חזר ליזל הביתה, פניו קמוטים וחיוורים; דבר לא נמצא לו.
“עליך לכתוב לידידתך”,אמא, “ולומר לה ששיברת את אבזם המחרוזת ושהיא נמצאת בתיקון. כך תהא לנו שהות להמשיך בחיפושים”.
היא כתבה כפי שהכתיב לה. עם סוף אותו שבוע אבדה להם כל תקווה. ליזל, שנזדקן בחמש שנים, אמר בתוקף: “עלינו לדאוג להחזרת היהלומים”.
למחרת אותו יום נטלו את הקופסה, שבה הייתה המחרוזת, והלכו אל הסוחר ששמו רשום היה בפנים הקופסה. הוא פתח וביקש בפנקסיו.
“לא אני הוא שמכרתי מחרוזת זו, גברתי; בוודאי רק הקופסה נקנתה כאן”.
הלכו מסוחר לסוחר, מחפשים מחרוזת שתהא דומה לראשונה לפי זיכרונם, כשמצפונם נוקף אותם וצערם גדול.
בחנות אחת בפלה רויאל מצאו מחרוזת יהלומים, שנראתה בדיוק כמחרוזת שאבדה. מחירה היה ארבעים אלף פרנקים, אבל נכונים היו למוכרה להם בשלושים ושישה אלף.
הם התחננו לפני מוכר התכשיטים שלא ימכור אותה במשך שלושה ימים, וסידרו בניהם שהסוחר יקבל את המחרוזת בחזרה בסכום של שלושים וארבעה אלף פרנקים, אם ימצאו את המחרוזת שאבדה עד סוף חודש פברואר.
היו לליזל שמונה-עשר אלף פרנקים, שהוריש לו אביו, ואמר ללוות את הסכום הנותר.
והוא לווה את הנותר: אלף מאיש אחד, חמש מאות מאיש אחר,חמשת אלפים כאן, שלושת אלפים שם.
חתם על שטרות, עשה חוזים מהרסים ועסקים עם מלוי בריבית; משכן את כל שנות קיומו העלוב, סיכן את חתימתו בלי לדעת אם יוכל לכבדה, ומשימים לנוכח פני העתיד המאיימים, הדלות האפלה, הייסורים הנוראים, ייסורי הגוף וייסורי הנפש, הלך להשיג את המחרוזת החדשה ולהניח על שולחנו של מוכר התכשיטים שלושים ושישה אלף פרנקים.
כשהחזירה הגברת ליזל את המחרוזת לגברת פורסטייר, אמרה לה זו בקול נוקשה: “צריכה היית להחזירה לי לפני-כן; ייתכן שהייתה נדרשת לי”.
לשמחתה לא פתחה את הקופסה. אילו היתה מרגישה בתחליף, מה היתה חושבת? מה היתה אומרת? כלום לא היתה חושבת אותה לגנבה?
והגברת ליזל למדה להכיר פירושם של ימי-עוני אכזריים. מיד עם תחילת עונים נטלה את חלקה בגבורה. מחובתם לשלם אותו חוב מאיים. היא תשלם אותו. המשרתת פוטרה. הם החליפו את דירתם ושכרו להם עליית-גג. למדה את עבודת הבית הקשה ותפקידי המטבח השנואים. הדיחה את הכלים ושפשפה את ציפורניה הוורודות על גבי חומר הצלחות המפוספס ומאחורי המחבתים. כיבסה את הלבנים המלוכלכים, את מטליות הכלים ותלתה אותם לייבוש על החבל.
![המחרוזת by dvir nagar - Illustrated by גי דה מופסאן - Ourboox.com](https://ourboox-media-prod.s3.eu-west-1.amazonaws.com/wp-content/uploads/2017/12/16180624/770.jpg)
בכל בוקר הורידה את פח-הזבל אל הרחוב ונשאה את דלי המים למעלה, כשהיא נעצרת מפעם לפעם להינפש קמעה. ולבושה כאישה ענייה בלכה אל הירקן, החנווני, הקצב; סלה בידה, מהדסת ונעלבת ונלחמת על כל פרוטה עלובה.
בכל חודש יש לפרוע שטרות,לחדש שטרות אחרים, להרוויח זמן.
בעלה עבד בערבים באיזון חשבונותיו של איזה סוחר, ובלילות היה מעתיק עמודים על עמודים במחיר חמישה סו העמוד.
עשר שנים נמשכו חיים אלה.
מקץ עשר שנים נפרעו כל החובות כולם – הריבית והריבית הקצוצה של כל המלווים בריבית.
הגברת ליזל הזקינה. היא הפכה והייתה אחת מאותן נשים חזקות, נוקשות ומרות-נפש, בעלות בית מרוד ואביון. שערותיה מרופטות היו, שמלותיה דלות, וידיה אדומות ממלאכה. מדברה היה בקול צווחני, והמים ניתזים היו על-פני כל הרצפה כשהדיחה את הכלים. אבל לעתים, כשבעלה היה במשרד, היתה יושבת ליד החלון ומהרהרת באותו ערב נהדר מימים עברו, באותו נשף שכל-כך יפה ונערצה היתה בו.
![המחרוזת by dvir nagar - Illustrated by גי דה מופסאן - Ourboox.com](https://ourboox-media-prod.s3.eu-west-1.amazonaws.com/wp-content/uploads/2017/12/03194511/19311673.jpg)
מה היה קורה, אילו לא אבדה לה אותה מחרוזת? מי יודע? כמה מוזרים הם החיים וכמה הפכפכים. מה מעט דרוש כדי להרוס או לגאול!
באחד מימי ראשון, כשהלכה לטייל לאורך שנז-אליזה לבדר עצמה מעמל השבוע, ראתה לפתע אישה אחת מטיילת לה עם ילדה. היתה זו הגברת פורסטייר: צעירה עדיין, יפה וחיננית.
הגברת ליזל חשה כאילו משהו נהפך בקרבה. התיגש לדבר עמה? כן, כמובן. עכשיו, שפרעה את חובה, תספר לה הכול. למה לא?
היא ניגשה אליה.
“בוקר טוב, ז’ני”.
זו לא הכירה אותה והופתעה מן הפנייה הידידותית, שבאה מאישה ענייה.
“אבל…גברתי…”גמגמה, “איני מכירה…בוודאי טעות בידך…”
“לא…מתילדה ליזל אני!”
קריאת תמיהה פרצה מפיה של הגברת פורסטייר.
“הו! מתילדה המסכנה…כמה נשתנית!”
“כן, ימים קשים עברו עלי מאז ראיתיך לאחרונה, וצרות נוראות… וכולן בגללך”.
“בגללי? הא כיצד?”
“זוכרת את אותה מחרוזת יהלומים, שהשאלת לי לנשף של מיניסטריון החינוך?”
“כן, וכבכן?”
“ובכן, איבדתי אותה”.
“כיצד?הן החזרת אותה לי!”
“החזרתי לך מחרוזת אחרת, הדומה לראשונה, ובמשך עשר השנים האחרונות שילמנו את מחירה. בוודאי משערת את שלא בנקל עלה לנו הדבר; לא היה בידינו כל הכסף…אבל סוף-סוף פרענו את החובות, ואני שוב שמחה”.
הגברת פורסטייר נפעמה.
“את אומרת שקנית לי מחרוזת יהלומים במקום המחרוזת שאבדה לך?”
“כן, כלום לא הרגש בהבדל? דומות מאוד היו זו לזו”.
וחייכה בגאווה ואושר תמים.
הגברת פורסטייר, מזועזעת כולה, נטלה את שתי ידיה של רעותה.
“הו, מתילדה המסכנה שלי! שלי הן היתה מחרוזת מזויפת, שלכל היותר היה שוויה חמש מאות פרנקים…”.
מילון:
נדוניה- סכום כסף או רכש שהורי הכלה נותנים לחתן.
מוֹתרוֹת- דברים שאין בהם צורך חיוני לאדם, דברים שאפשר לותר עליהם,דברי תפנוקים.
חזתה- ראתה,הביטה,הסתכלה.
לצודד- לתמוך, לעמוד לצד מישהו.
שאט נפש- בוז,סלידה.
מוחה (את לחייה)- לנגב ,לקנח (במקרה זה דמעה).
פקפוק- ספק , היסוס.
קמעה- קצת , מעט , משהו.
מעשה חושב- מלאכת האומן , יצירת אומנות.
נתנמנם- ישן , שינה , קלה וקצרה .
הדיחה- שטיפה , ניקוי במים בעיקר של בכלים .
בנקל- פשוט, קל .
משערת- להעריך , לסבור דבר מסיום .
רפה- חלש , חסר כוח .
נברשת- מנורה גדולה הנתלית בתקרה או בקיר .
פרשנות:
מתילדה ובעלה נמצאים במצב כלכלי קשה, במעמד עובדים ולפי מה שלמדנו בתחילת הסיפור מתילדה מביעה חוסר סיפוק מחייה, בעלה של מתילדה מנסה בכל מהלך הסיפור שמח אותה חלומה של מתילדה היה להיות במהלך הסיפור מתילדה מתילדה הולכת לנשף עם שמלה ומחרוזת יפה מחברה.
הדבר החשוב הוא הכנות שאם מתילדה הייטתה מספרת שאבדה לה המחרוזת אולי לא היו עובדים כל כך קשה כדי להחזיר את ערכה הרב.
רצינו להסתכל על תחושות ורגשות מתילדה לאורך הסיפור.
כבר מתחילת הסיפור הדבר הראשון שהסופר בא להראות לנו זה שמתילדה אומללה, ולא יכולה להגשים את חלומה, בנוסף גם מראים לנו את הסיבה- שאיפות גבוהות מדי ואפילו עבור אדם ממעמד ביניים-גבוה , ובנוסף גם זה שהיא נולדה למשפחת עובדים, והסופר מציין שזה אפילו כמו טעות של גורל.
בעלה של מתילדה בכל מהלך הסיפור מנסה לרצותה ולשמח אוותה אך ללא הצלחה, בסיפור נראה כי מתילדה היא אישה כפוית טובה ולא יודעת להעריך כלל למרות שניראה כי היא לא באמת עד כדי כך ענייה אלא יותר ממעמד הביניים דבר שלמדים בהמשך הסיפור מכך שהיה להם משרתת לפטר , את כפיות הטובה כלפי בעלה למדים מכך שבעלה עשה מאמץ רב כדי להשיג הזמנות לנשף במיניסטריון החינוך אך כשהביא את ההזמנות למתילדה במקום להיות מאושרת ולהודות לבעלה היא עונה בזלזול “וכי מה רוצה אתה שיעשה בה”. לאחר מכן כאשר היא מסכימה ללכת לנשף היא עדיין עצובה וכל פעם באה וטוענת שרע לה והיא לא יכולה ללכת לנשף עם זה שאין לה: שמלה ותכשיט מתאים.
הנשף- בנשף מתילדה מראה לנו דבר שלא נראה ממנה עד כה בסיפור-אושר. מתילדה הייתה עד כדי כך מאושרת ורחוקה מחיי יום יומה שהסופר כותב “בניצחון יופיה בגאוות הצלחתה בתוך ענן של אושר”. את הניצחון אנו מייחסים לניצחון על העצב.
סוף הסיפור- לאחר שאבדה למתילדה המחרוזת של חברתה חייה נהיו אומללים אף יותר מאשר היו לפני הנשף.
כעת היא נמצאת באמת במעמד העוני וצריכה לעשות כל היום את מטלות הבית לאחר שהיו צריכים לפטר את המשרתת וגם לבעלה החיים נהיו קשים יותר, הוא היה צריך לעבוד בחשבונותיו של סוחר ובלילות היה מעתיק עמודים רבים במחיר של חמישה סו לעמוד, כל זה בשביל להחזיר את ההלוואות שלקח בשביל לשלם על המחרוזת.
לאחר מכן פוגשת את חברתה הגברת פורסטייר ומספרת לה את האמת ומחייכת באושר תמים שאפשר להבין שהוא לא באמת אושר.
מזה שמתילדה ובעלה מתחייבים בחריצות כה גדולה להחזיר את המחרוזת ולקיחת הלוואות רבות בזמן קצר למרות שאינם בטוחים שהם יכולים להחזירם אפשר ללמוד על הערך המוסרי שאם לקחת דבר מאדם אתה חייב להחזיר לו ולא משנה עד כמה זה קשה וגם את כל החובות יש להחזיר.
חלקי הסיפור הקצר:
אקספוזיציה- בסיפור המחרוזת מוצגת לנו אישה ושמה מתילדה שחלומה להיות בנשף למתילדה יש בעל שתמיד מנסה לשמח אותה והם במצב כלכלי קשה, בנשף מתילדה מגיעה עם מחרוזת יפה שחברה הטובה הגברת פורסטייר נותנת לה.
בסיפור מוצגת הבעיה המרכזית והיא שמחרוזת נאבדת.
בעיה- במהלך הנשף שמתילדה כל כך חיכתה לו המחרוזת אבדה, ומתילדה לא יודעת מה לעשות.
סיבוך- מתילדה ובעלה לא יודעים איך להחזיר את הכסף והם חוסכים במהלך הרבה שנים.
שיא- מתילדה ובעלה היו צריכים לחסוך המון כסף עבור המחרוזת וזה השיא מכיוון שבמסיבה מצב רוחה של מתילדה היה שמח ולאחר שהמחרוזת אבדה נעשתה קצת עצובה או אפשר לומר מתוסכלת.
פתרון- לאחר שמתילדה ובעלה עובדים 10 שנים כדי להחזיר את הכסף הם נותנים את הכסף אל חברתה של מתילדה.
סיום- בסיום הסיפור מתילדה ניגשת לחברתה ואומרת לה שהמחרוזת אבדה וחברתה לא מבינה כי הרי החזירה לה ואומרת לה שהיא חדשה, ולאחר מכן מגלים שהמחרוזת מזויפת.
סוף זה נקרא סיום פתוח כיוון שנשארה השאלה מה קורה לאחר שמגלים שהמחרוזת מזויפת.
המלצה עניינית:
אנו ממליצים לקרוא סיפור זה כיוון שהוא בעל עלילה קצרה ומרתקת וקצבית מאוד , הסיפור כתוב בצורה יפה ומעשירה ומעניינת לכל אורכו וסופו מפתיע ולא צפוי.
בנוסף הסיפור גם בעל כמה מוסרי השכל:
1. הסיפור ממחיש את המשפט “איזה הוא עשיר השמח בחלקו” ומראה לנו בצורה מיטבית שיש להסתפק במה שיש לך.
2. יש לספר את האמת ולא לשקר האמת מתגלה בסוף ולשקר רק מזיק.
3. צריך לקחת אחריות על המעשים.
הסיפור הוא גם מהנה וגם מעשיר את הידע ומלמד מוסרי השכל אז אם יש לכם זמן פנוי מומלץ מאוד לקרוא וזה ממש לא בזבוז של זמן אלא רווח.
Published: Dec 26, 2017
Latest Revision: Dec 26, 2017
Ourboox Unique Identifier: OB-398800
Copyright © 2017